![](titolgourgsblancs.jpg)
|
Josep Emili Ferrer - Joaquim Ricarte |
|
Material
Una
corda de 7 mm., arnés, friends i tascons. Un sol rapel
no obligat, però molt curt: no arriba a 20 m. |
Aproximació
Dejarem el cotxe a l'aparcament on comença el camí
que va al Refugi de Estós (2 h.). Des d'Estós
la travessa del cims del Gourgs Blancs es pot fer en el dia
tornant fins i tot al cotxe. |
|
|
|
Una
bona vista des del vessant francès del Pic Jean Arlaud
(esquerra) i del Gourgs Blancs (dreta). La via normal va per la
neu i el coll que els separa. L'escalada la farem per aquesta
gran placa (SE) de roca inclinada que porta directament al cim
de l'Arlaud. |
|
Recordo
perfectament la primera vegada que vaig arribar a prop del Port
d'Oô. Era Sant Joan i aquell any encara estava tot molt nevat.
La boira es va obrir un moment i vaig poder veure davant meu el
llac superior de Gías i just darrera una gran muralla. Era
el massís del Gourgs Blancs. A la seva dreta, un altre cim
em va cridar l'atenció per la seva gran paret de roca que
donava just al Port d'Oô. Era el cim Jean Arlaud, que antigament
es deia Pic del Port d'Oô. Però el mal temps va acabar
amb les meves il·lusions.
Naturalment
vaig tornar-hi, i, passant al vessant francés pel Port d'Oô,
vaig fer el cim del Gourgs Blancs per la via que va al Coll que
separa al Gourgs Blancs del cim Jean Arlaud. Sentir els trons al
cim del Gourgs Blancs no és gaire agradable. Vaig haver de
còrrer (millor dit rapelar) cara avall, i el cim del Jean
Arlaud, tan a prop, va quedar pendent.
Amb
en Josep Emili Ferrer se'ns va acudir de fer tota la cresta dels
Gourgs Blancs de coll a coll (del Port d'Oô fins el Port dels
Clarabide). Es tracta de un recorregut aeri que passa per sis cims
de més de tres mil metres i que es pot fer en el dia sortint
del Refugi d'Estós.
Vam
sortir molt d'hora del Refugi pel camí que segueix el riuet
que baixa del llacs de Gías, encara que durant un breu moment
s'ha de passar a la banda esquerra per superar un ressalt que dóna
pas a un lloc pla, verd i amb aigüa, excel·lent per
l'acampada (si aneu amb tenda no acampeu a la vora del refugi, pujeu
aquí que és molt millor). |
|
|
Vista
del massís del Gourgs Blancs des del cim del Cap dera Baquo |
|
|
Guanyant
alçada per la paret de l'Arlaud
|
|
|
Ja
som a prop del cim. La vall del fons és Estós. Les
muntanyes del fons són les de la zona Batisielles-Pérramo.
Destaca el cim de l'Escorvets. |
|
La
pujada al Port d'Oô (2.908 m.) sempre m'ha agradat molt. És
una vessant lluminosa, cara al Sud, amb llacs, molt verda i amb
neu fins al juliol. Trovareu de ben segur isards i marmotes. I tot
això envoltat d'altes muntanyes a prop, i una excel.lent
vista cap al sud (massís del Posets), que es va engrandint
a mida que es guanya alçada.
Després
d'arribar al Port (hi han vivacs abans d'arribar per la vessant
espanyola i també a prop del coll), que té una entrada
final complicada, i que està exactament tocant el Jean Arlaud
i no al punt que sembla mes baix de la cresta, ens posem els gats
i ens encordem, enllestint ràpidament la paret del Jean Arlaud
que ens portarà directament al cim. Si ha una cosa que m'agrada
és que no hauré de baixar (i després pujar)
el port pel vessant francés. És una pedrera fastigosa.
Si l'heu de baixar o pujar aneu sempre tocant el màxim de
temps possible a la paret de l'Arlaud. |
|
|
Cim
de l'Arlaud. Unes pedres marquen el punt més alt on encara
hi ha una bústia per deixar un paper. El cim del Gourgs Blancs
es mostra majestuós. A l'esquerra es veuen els cims del Clarabide
i Gias. |
|
|
|
Vista
des del cim de l'Arlaud de la zona del Llac del Portillón
(que no es veu, però s'endevina situat al gran forat
de la dreta de la foto). El cim més proper és
la Tusse de Montarqué, Al fons, començant per
l'esquerra: Quayrat, Lezat, Crabioules, Malpas i l'agulla
i Pic de Lliterola |
|
Som
a dalt del cim del Gourgs Blancs. La foto és la continuació
de la foto anterior cap a la dreta. Però apareix el
cim de l'Arlaud que hem deixat enrera. El gran cim del fons
és el Perdiguero. La cresta que surt dels nostres caps
és la que porta als cims de la Baquo. Les muntanyes
llunyanes del fons són La Maladeta. |
|
|
La
paret SE. del Jean Arlaud és realment espectacular i, vista
de lluny, dóna una impressió de dificultat que en
realitat no té. La creua una gran cicatriu que recorreix
tota la paret i que dibuixa una mena de zeta molt visible. Part
del recorregut que vam fer va seguir aquesta cicatriu. La dificultat
no va passar del II+ i a penes van caldre reunions. En ser una paret
força inclinada hi havia una gran adherència i es
pujava molt comfortablement tot gaudint d'una vista sensacional
ja que es dominava tant la vessant espanyola com la francessa.
Poc a poc vem desfer el misteri d'aquesta paret i sense adonar-nos
i amb poc esforç ens vam trovar a dalt del cim de 3.065 m.
(que porta el nom del gran escalador francés mort precisament
pujant al Gourgs Blancs a l'any 1938) amb la satisfacció
especial que s'experimenta quan es fa un cim per una via molt desitjada.
M'hauria quedat hores a dalt del cim. La vista del Gourgs Blancs
des del Jean Arlaud és la millor de les possibles. |
|
|
La
creu del cim del Gourgs Blancs, en memoria de l'Arlaud |
|
|
Passat
el Gourgs Blancs la cresta es complica i es torna molt aèria |
|
Però
el Jean Arlaud només era el principi. Quedava per fer tota
la cresta, ara tapada pel gran cim del Gourgs Blancs. El descens
de l'Arlaud era una desgrimpada de II i es baixa mes bé cap
al cantó espanyol, per sortir al final a sobre del mateix
coll.
Del
coll al cim del Gourgs Blancs (3.129 m.) vam anar caminant i amb
la corda a la motxila. En un moment s'arriba al cim, on vam trovar
la creu que recorda en Jean Arlaud. El millor moment del dia, sens
dubte. Aquest és un dels indrets del Pirineu que recorden
una mica als Alps. Les geleres del Gourgs Blancs i del Seil dera
Bacquo s'extenen per la vessant francesa (cara nord), plena també
de llacs. I cap al sud la vista es amplíssima, des de la
Maladeta al Posets, que queda just devant nostre.
|
|
Mentres erem al cim van arribar les úniques persones que
vam veure en tot el dia. A partir d'aquí vam tornar a estar
totalment sols, envoltats pel formidable granit d'aquesta cresta.
Ens
vam tornar a encordar i vam seguir la cresta que es complicava ràpidament
només sortir del cim. Aquí començava el troç
mes difícil de la travessa, però que mai va ser superior
al III. Vam anar passant pels "quasi-cims" que conformen
aquesta cresta. Un d'ells es el que li diuen Gourgs Blancs W. Encara
recordo les divertides discusions i suposicions sobre el pedrot
que devia ser el cim. Bé, si els que han fet la llista del
cims de més de tres mil metres diuen que això és
un altre cim… doncs l'apuntarem a la llibreta.
|
|
|
Anem deixant al darrera la complicada cresta |
|
|
Cim
del Lourde-Rochebavle. La cresta del fons, al mig de la foto, són
els cims de la Punta del Sabre-Bachimala |
|
Passat
aquest cim, la cresta es complica més, fins que arribem a
un punt de baixada que semblava molt difícil. Aquí
ens vam sortir de la cresta (sempre, en tot el recorregut, vam anar
pel vessant espanyol) baixant una mica amb un rapel curt molt especial
que vam fer d'una pedra no gaire gran que estava estesa sobre una
superficie plana (probablement aquest rapel es pot evitar si abans
d'arribar a aquest punt es desgrimpa per un terreny que a nosaltres
no ens va agradar gens).
Li vaig cedir amablement al Josep Emili l'honor de verificar el
càlcul matemàtic que havia fet per comprovar que el
nostre pes no arrosegaria el pedrot d'on penjava el rapel.
Aquesta zona esta força trencada i crec que va ser en ella
on va tenir l'accident en Jean Arlaud en anar-se avall tot un bloc
on s'havia agafat.
|
|
|
Vista
dels Cims del Clarabide des del cim Lourde-Rocheblave |
|
Demostrada
la hipòtesi del Josep Emili, la qual cosa significava que
no havia arrosegat la pedra i per tant no m'havia caigut a sobre
deixant-me esclafat com una truita, el recorregut es va tornar molt
fàcil fins arribar al cim Armengaud de 3.114 m.
Havíem suat de valent. Però el dia era immillorable.
No podíem demanar millor temps. Fins hi tot de quan en quan
ens arribava una mica de vent fresquet que ens treia la suor. Al
següent cim vam arribar molt fàcilment i en un no res
erem al cim Lourde-Rocheblave de 3.104 m. que queda a sobre mateix
del coll de Clarabide. |
|
Aquí
la cresta es dividia en dos. Una branca anava cap al coll de Clarabide
i l'altra als cims del Camboué i St. Saud, que també
arriban als 3.000 m. Encara ens va donar temps d'anar (fa baixada)
al Camboué, de 3.043 m., un cim fàcil de fer i que,
com està situat més cap al nord i separat del massís,
ens va permetre una vista formidable sobre la cresta que havíem
recorregut al llarg del dia. Després vam anar decidits al
coll de Clarabide flanqueixant el Lourde-Rocheblave.
Del
coll de Clarabide es baixa per un camí mol marcat (els cims
de Clarabide i Gias són molt fàcils de fer des d'Estós
i, per tant, són molt visitats) fins als llacs, on poc després
vam trobar el mateix camí de pujada fins arribar de nou a
Estós. Des d'aquí (després de estar sols tot
el dia, ens va donar la sensació d'arribar a la Rambla) i
en dues horetes, erem al cotxe i amb sis cims de tres mils metres
a la butxaca.
Joaquim
Ricarte |
|
|
Cim
del Lourde-Rocheblave. El gran cim del fons és el Posets |
|
|
Cim
del Camboué. El Bachimala queda més a prop |
|
|
Descens
del Lourde-Rocheblave cap al Camboué |
|
|
Des
del Camboué la vista de la cresta (i la cara nord) que hem
fet és espectacular. A l'esquerra queden els Gourgs Blancs,
després l'Armengaud i a la dreta el Lourde-Rochebavle. |
|
![](M01864.jpg) |
El
Saint-Saud, un altre tres mil que queda molt a prop |
|